The.Marsh.2006.DVDRip.XViD-ESPiSE
700MB; 624x336; 23.976fps.; xvid; mp3
Și și-a deschis aripile și a spus: e prea târziu și sunt multe creaturi acum.
Și s-a speriat îngrozitor.
Și când aligatorii s-au ridicat și șoarecele a zbierat...
O fetiță ca o rază de soare a venit și copii o numeau Picioare Lipicioase.
Și după multe căutări și pribegii ea a știut că mlaștinile nu sunt pentru fetițe.''
"Mlaștina" thriller-paranormal, Canada, 2006
-Claire, visele devin din ce în ce mai puternice.
Tot ce vreau să spun este că trebuie să nu le mai eviți.
A sosit timpul să încerci să le faci față, e foarte important.
Îți iei medicamentele?
-Nu mă ajută cu nimic.
-Boala evoluează.
Aș vrea să încerc hipnoza. E o schimbare și ești pregătită.
Dar asta e o problemă cauzată de oameni sau de încălzirea globală?
Dacă veniți aici o să observați o schimbare la vânătorii de aici.
Dar oare ei au făcut asta? Potârnichea nu a mai fost văzută aici.
-Claire? -Doamnă O'Shae?
-Spune-mi Marcy. Ea e Heidi.
Bine ai venit la ferma Rose Marsh.
Nu prea avem mulți oaspeți în perioada aceasta a anului.
Aici este sufrageria unde o să stai. Sunt lemne destule acolo.
Ar trebui să-ți țină de cald. Șemineul merge cum trebuie.
Vara vin fotografi și admiratori ai păsărilor.
Dacă vii cu mine o să-ți arăt și dormitorul de sus.
-Ești scriitoare? -Da.
-Ei bine, o să ai multă liniște și mult spațiu aici.
Aici e dormitorul principal, sunt mai multe pături în dulap.
Și aici este studioul de pictură.
Toată zona este împrejmuită de mlaștini din acestea.
Noi îi spunem Vechiul Domn.
-Și aceea e mlaștina? -Eu nu m-aș duce pe acolo.
Te poți pierde pe acolo. Dacă ai nevoie de ceva
eu stau în prima casă în drum spre oraș.
Și bufnița a întrebat: ce caută o fetiță noaptea aici?
Cu siguranță o să se sperie.
-Cum inventezi poveștile astea? -Încep cu întrebarea ,,cum ar fi dacă''.
-Îmi pare rău. -Și mie.
-Nu-i nimic, te simți bine? -Da.
-În regulă, bună dimineața. -Bună.
-Eu sunt Noah Pitney.
E bine că poți să te prezinți când dai peste cineva aici.
Nu-i așa, Earnie? -Așa e.
-Eu sunt Claire Halloway. -Mă bucur să vă cunosc.
-Vă costă 19, 50, domnișoară.
-Lasă-mă pe mine. Măcar atât să fac și eu.
Earnie, să nu uiți de meci diseară. -Am înțeles.
-Ne vedem atunci.
Și trece-mi ăsta în contul meu.
Ăsta e pentru tine. -Nu trebuie să faci asta.
-Nu ia-l te rog, eu l-am citit deja. Așa te mai obișnuiești cu orașul.
Edward nu are cine știe ce redacție dar cred că ar vrea să
un interviu cu tine. -Așa te porți cu toți turiștii?
-Eu am trei nepoțele. Să știi că asta e ceva pe aici.
-Sunt flatată.
-Dar?
-Dar cred că trebuie să te refuz. -Bine, nu-i nimic.
O să-i iau interviul unui localnic care a câștigat la bingo.
-Tu ești editorul? -Sunt și istoricul de aici.
Am scris și o carte anul trecut. Nu s-au tipărit decât 250 de copii.
-E bine pentru început. -Deci am șanse?
În regulă.
Dacă ai nevoie de ceva numărul meu e pe ultima pagină a ziarului.
La revedere.
Cum ar fi dacă...
Ce ar fi dacă...
-Aș putea să mă obișnuiesc aici. -Și eu aș aprecia asta.
Îmi amintesc când am lucrat la mai multe ziare.
Așa mă gândeam și eu despre statul la țară.
-Și cum ai ajuns aici?
-Întotdeuna mi-am spus că nu o să mă întorc aici.
Și apoi a apărut postul de edior și am acceptat.
Cred că ăsta mi s-a părut lucrul cel mai bun, să mă întorc la ferma mea.
Acum am un cal și duc o viață destul de bună.
Nu e perfectă, dar o să meargă.
-Îl cunoști bine pe Earnie? -Îl știu de-o viață.
-Întotdeuna a locuit aici? -Da, de ce?
Ar trebui să plec.
M-am cam săturat de tine Picioare Lipicioase.
-Earnie, ne-am mai întâlnit undeva? -Nu prea cred.
Se spune că unii oameni au aceleași fețe, nu-i așa?
-Da, cred că da.
-Sper să-ți placă.
Ai uitat ceva?
Ați uitat ceva, domnișoară?
-Nu.
-Bună.
Bună dimineața.
Bună dimineața, Claire.
-Bună dimineața.
-A fost din cauza furtunii?
Te simți bine? -Da.
Ți-am cumpărat cartea. -Deci tu erai aceea.
-Locul ăsta are o istorie fascinantă.
-Dacă vrei să aflii mai multe eu de-abia aștept să scap de biserică.
Te rog.
Deci prima școală de aici și-a închis porțile în anul 1800.
Și Școala Generală din Westmore s-a deschis la începutul secolului trecut.
-Frumos din partea lor. -Fetele ar fi fost mai fericite acasă.
-Este înspăimântător. -Un subiect pentru o nouă carte?
Eu i-am citit ,,Mlaștina'' nepoțelei mele și mi s-a părut destul de
înfricoșătoare.
-Toate cărțile bune pentru copii sunt întunecate.
Și Frații Grimm și ,,Isaac și sperietoarea''.
,,Ring around the rosie'' era despre o boală.
-Numai că monștrii din mlaștină au fost mai înspăimântători.
-Basmele și poveștile astea intră în subconștientul copiilor.
-Deci vrei să spui că la toți copii le place să fie speriați?
-Ție nu ți-a plăcut?
Ai auzit vreo poveste despre locul ăsta?
-Din acelea înfricoșătoare? -Despre zgomote și uși care se deschid.
-Așa sunteți voi scriitorii. Îți spun cum facem...
Îți spun tot ce știu mâine la cină.
-De obicei e foarte cuminte. -Nu știam asta.
Ești Geofrey Hunt? -Toată lumea îmi spune Hunt.
-Caire Halloway. -De mult nu a mai făcut așa.
Și există numai un motiv pentru care face așa.
-Da? Și care e?
-A mirosit o fantomă. -Ce?
-Gândește-te că sunt ca niște vapori de pe partea cealaltă.
-Eu nu cred în fantome.
-Nici eu.
Hai că vin cu tine.
Despre locul ăsta e vorba? -Ai mai fost aici?
-Acum trei ani, cum o chema Grace? -Marcy.
Deci tu ești un consultant paranormal care nu crede în fantome?
-Eu cred în oameni. Ei sunt plini de apă.
Și dacă apa se poate transforma în aburi sau în gheață...
Energia noastră poate atrage și fantome.
-Ce s-a întâmplat cu Marcy? -S-a speriat, atâta tot.
De aceea nu mai stă aici.
Nu a fost nimic serios. Energiile astea pot varia.
Se pot dezvălui unei persoane și alteia nu.
-Și de ce tocmai mie?
-Spune-mi tu de ce, Claire.
-A fost aici?
-Port. -Port?
-Așa se spune. Și calculatorul le atrage.
Eu l-aș lăsa oprit deocamdată.
De când e asta aici?
-De câteva zile, de ce?
-E importantă. Ușile pot fi și simbolice și adevărate pentru ei.
Și dacă o dai jos înseamnă că împiedici pe cineva să intre.
-Și când o pui înapoi... -Îi inviți înapoi înăuntru.
-Dar e clar o creștere de energie aici.
-De ce? -Oamenii sunt ciudați.
Și atunci când mor ei devin și mai ciudați.
Întrebarea e de ce îți pasă?
-Pentru că am mai văzut-o pe fetița aceea, și nu în casa asta.
-Ai idee cu ce ai de-a face? Este o altă lume.
Și ei nu joacă după regulile tale.
Eu mi-am pierdut soția și fetița acum șapte ani.
Și am tot căutat răspunsuri dar nu le-am găsit până acum.
Așa că trebuie să te gândești la asta înainte să cauți răspunsuri.
Și vrei să rămâi printre cei vii. Crede-mă.
E un motel în oraș. Dacă aș fi în locul tău m-aș duce acolo.
De ce vrei să fie asta bătălia ta?
-Tatăl meu spunea: Hunt ești cam încăpățânat.
Și tatăl meu era un om foarte dur.
Spunea, poți să fugi din fața pericolului, numai să nu lași
baltă pe nimeni care are nevoie de ajutor.
Hai să vedem cum stă treaba aici.
-Ce vor de la mine?
-Nu știu.
Dar un lucru e sigur. Vor ceva de la tine.
Îți imaginezi că dacă Marcy ar fi văzut ce ai văzut tu ar fi fost
de mult plecată.
Poți să stai nemișcată. Numai puțin, mulțumesc.
Ești foarte fotogenică.
-Sper să îi vezi și tu. -Camera o să le prindă.
O să le văd și eu.
Unde ai crescut?
-În mai multe locuri.
-Deci ești de peste tot. Ia o înghițitură.
-Părinții mei au fost profesori.
-Și de unde erau?
-Nu erau părinții mei naturali.
-Ei bine...
Câți ani aveai când ai fost adoptată?
-Opt ani. -Opt?
Cred că erai o fetiță tare drăguță, nu-i așa?
Nu minții. Erai drăguță, nu?
Cred că erai o păpușă de fată. Se vede și acum.
-Părinții mei au fost uciși într-un accident de mașină.
-Înțeleg.
Aștepți pe cineva?
-Bună. -Noah scuză-mă, trebuia să te sun.
-De ce? Ce s-a întâmplat?
-Hunt, el e Noah. Hunt m-a ajutat.
-Ce mai faci? -Bună.
Cred că asta are legătură că lucrurile acelea înspăimântătoare.
-Mă duc să mai aduc lemne pentru foc.
-Îmi pare rău pentru cină. Poate ieșim în altă seară.
-Aș putea să stau să te ajut.
-Nu avem nevoie de ajutor.
-Bine, atunci.
-Am vrut să luăm cina. -Și eu.
Dar nu-i nimic. O s-o facem altă dată, nu?
Mult succes cu asta.
Ne vedem. -Pe mai târziu.
-Hunt!
Hunt!
-Cine ești?
Poți să-mi spui numele tău?
Poți să-mi spui ceva?
-Întrebați-mă frumos.
Tu taci din gură!
Vă rog, întrebați-mă frumos.
O să vă omor. O să-ți pară rău!
Plecați de aici!
-Las-o!
Tragedia la ferma Rose Marsh
-Cine sunt? -Denman și Maude Rose.
-De la fermă? -Am căutat aseară pe aici.
Și am aflat câte ceva. Povestea asta este nemaipomenită.
Familia Rose a vrut să secătuiască mlaștina în anul 1902.
Denman a lucrat mai mult singur. Fetița este sora sa, are opt ani.
Și într-o zi el lucra și Maude se duce în mlaștină să-i aducă prânzul.
Dar ea cade în mlaștină și se îneacă.
-Dumnezeule!
-Și apoi Denman cred că a înebunit. S-a dus după ea și nu a mai ieșit de acolo.
Unii localnici s-au dus după ei și au dispărut și ei.
Știi cum este într-un orășel mic.
Dintr-o dată toată lumea crede că mlaștina e blestemată.
-De ce nu mi-ai spus asta? -Am vrut să-ți spun.
Numai că nu am avut ocazia. Mai ții minte?
Și oricum nu credeam că ești genul de femeie care crede așa ceva.
-Și ce gen de femeie e ăsta?
-Îmi pare rău, trebuia să-ți spun. Oamenii vorbesc de mulți ani despre asta.
Și eu nu am crezut că e nimic serios.
-Nu mă lua în derâdere, Noah. -Nici nu aș îndrăzni.
Ascultă Claire, ți-aș putea găsi alt loc să stai aici, dacă vrei.
-Nu vreau. Mulțumesc.
E cineva aici?
-Ce se întâmplă?
Nu!
-Cred că e din vina mea. -Nu ai putut să faci nimic.
Dar cumva faci parte din asta.
Și dacă vrei să încercăm să oprim asta trebuie să te gândești cum a
început totul.
-Și cum să fac asta?
-Uită-te la asta.
Știi că ești norocoasă într-un fel.
În mod normal aceste cazuri implică o voce în pod...
Sau vreun spirit rătăcit care are nevoie de puțin ajutor.
Dar asta...
Asta este altă poveste.
-Stai să mă uit aici.
18 iunie lipsește.
Uită-te aici.
-Ăla nu e prietenul tău editor? -Ba da. Împreună cu Marcy și Earnie.
O fetiță a fost agresată sexual. Numele ei nu a fost făcut public.
Ăsta e el. Dumnezeule!
-Denman Matview.
-Uite.
-Aseară am făcut niște cercetări.
Familia Rose a vrut să secătuiască mlaștina în anul 1902.
Denman a făcut singur o parte din lucrări. Și sora sa a căzut în
mlaștină și s-a înecat.
-Nenorocitul.
-El a înscenat asta.
-De ce a făcut așa ceva?
-Ar trebui săl întrebi pe Pitney. -Ce să mă întrebe?
Toate celelalte arhive despre familia Rose sunt acolo.
Îmi cer scuze, nu am vrut să vă întrerup. Nu știam că sunteți aici.
-De unde ai asta? -L-am văzut în casă, Marcy.
-El s-a mutat de aici. Acum 20 de ani.
-Și fetița aceea? Și tu ai văzut-o și de aceea l-ai chemat pe Hunt.
-Nu știu despre ce vorbești. Eu am auzit niște zgomote, atât.
-Și ce știi despre asta, Marcy?
-De ce naiba mă întrebi pe mine?
Ce vreți de la mine? Prietenul meu s-a sinucis.
-Nu s-a sinucis, Marcy.
-Vocile acelea pe care le-ai auzit au legătură cu ce a văzut ea.
Toate au legătură. -Încetează!
Ce vreți să faceți? -Știi unde e fetița.
Spune-mi.
-Tu să-mi spui mie.
Am treabă de făcut.
-Trebuie să-ți amintești ceva. Gândește-te.
Ce îți amintești dinainte de accident.
Ce legătură are asta cu accidentul? -Eu cred că tu ești fetița aceea.
Tu ești fetița, Claire.
Și dacă poți înțelege că sufletul sau esența cuiva, energia sa...
În cazul unei traume severe o parte din acea energie poate fi
smulsă din corp și ea lasă o urmă.
O impresie care se derulează în continuu.
Ca o casetă video.
-Ce fel de traumă? -Vorbim despre un atac sexual, Claire.
-Nu... Hunt...
Tot ți se pare cunoscut. Și ăsta nu e un vis, sau o ficțiune.
Eu cred că toate astea sunt amintiri.
Și sunt amintirile tale, Claire.
-Hai să ardem casa aia odată.
-Nu o să ardă niciodată.
Liniștește-te.
Ușurel fetițo. Este în regulă, Heidi.
E cineva aici?
E cineva?
E careva aici?
Heidi!
Nu!
-Nu simt nimic. -Așa și trebuie.
-Doamne! -Te simți bine?
Nu-ți fă griji. Știu cum să scăpăm de el.
Trebuie să-l recunoască cineva. După poze, după documente.
Putem folosi asta. Îl putem prinde cu asta.
Și după ce ne scăpăm de el o putem elibera pe ea.
Și o să pot să te eliberez pe tine.
-Ia-o la stânga.
-Da.
-Domnule Manville, eu sunt Claire Halloway.
-Știu, dacă asta e în legătură cu ferma să știi că Mercy se ocupă de asta.
-Nu, este despre fiul dumnevoastră.
Brandon.
Ce s-a întâmplat cu casa?
-De ce crezi că unii au dreptul să vină în casa cuiva și să întrebe de trecut?
Ai vorbit cu Marcy, nu-i așa?
Femeia aceea nu e în toate mințile.
Ea vede întrega lume printr-o sticlă.
-Uite aici. -Ce ai acolo?
-Ăla e al tatălui meu. -Nu-l îndrepta înspre mine.
-Ai grijă. Dă-mi-l înapoi.
-Dă-l încoace.
Stai jos, este în regulă.
Haideți să facem asta. -Vă mulțumesc că ați venit.
-Mulțumim că ne-ai primit. 1, 2, 3!
-Nimeni nu a mai venit. A stat acolo goală 20 de ani.
Dacă nu îți place casa de ce nu pleci și gata?
-Și cum rămâne cu fetița aceea?
-Asta e o minciună. -Nu, Brandon era cu o fetiță.
-Nu a existat nici o dovadă. Aceea a fost o minciună!
-Ce s-a întâmplat cu fiul dumnevoastră, domnule Manville?
-Despre ce vorbești?
-Ce era în neregulă cu el? De ce era singur?
Era numai el cu fetița aceea.
L-am văzut în casa aceea.
Am nevoie un lucru de-al său. Ceva special, am nevoie chiar acum de el.
Ce naiba s-a întâmplat acolo?
De ce nu îmi spuneți? Ce a făcut?
I-a făcut vreun rău?
Sau ia-ți făcut dumnevoastră vreun rău lui?
Ce i-ați făcut fiului dumneavoastră, domnule Manville?
-Nimic... Nu am făcut nimic.
-Am nevoie de ceva. -Pleacă din casa mea.
-Am nevoie de ceva care a fost prețios pentru el ca să-l fac să înceteze.
-Pleacă din casa mea, nu auzi?
-Oprește mașina!
-Claire!
Claire!
-O să mă ocup eu de asta.
-Claire?
Claire?
-Claire? -Hunt!
-Claire?
Claire?
Hunt!
-Dă-mi mâna. E în regulă, te-am prins.
Te-am prins.
-Ne-am dus la casa aceea...
Știam cu toții că e goală și am băut toți acolo.
-Ești un ratat patetic. -Du-te acasă, închid eu casa tatei.
Credeam că el plecase.
-A fost un accident! Jur!
-Marcy! -Lasă arma jos!
Te rog, nu am vrut să-i fac rău! Trebuie să mă ajutați!
-Lasă-l jos. -O să fac orice!
-Dă-mi-o mie.
-Dumnezeule!
-Eu nu vreau să fiu arestat! -Nimeni nu o să fie arestat!
-O să fie bine. Tatăl meu poate rezolva asta.
Numai că trebuie să facem ceva acum.
O să-l păstrăm ca secret.
Noah!
-Noah! -Lasă-l să plece.
Ajutor!
-Cred că nu a trecut peste asta.
Nu am înțeles niciodată. Soția mea l-ai iubit pe băiat.
Dar ea nu era genul acela de mamă.
A vrut ca el să se maturizeze repede, să devină un bărbat.
Am văzut ce făcea cu el. L-am văzut când se apleca.
Și l-am văzut cum ceda. Și nu am făcut nimic.
Ajută-l să se liniștească. Să nu mai facă rău.
-Îți mulțumesc.
-Trebuie să mergem.
-Dă-mi-o mie.
-Unde ești?
-Haide.
-Rose?
Marcy avea grijă de noi.
Ea ne-a adus aici.
Cu prietenii ei.
Vezi că vin!
Ne-a pus să-i promitem că rămânem sus.
Eu m-am ascuns.
Mi-a fost așa de frică, Rosie. Nu știam ce să fac.
-Vă rog să mă ajutați. Voi face orice.
-O să te omor!
-Isuse, eu nu vreau să merg la închisoare!
-Nimeni nu merge la închisoare. Stai jos.
-O să fie bine. Tatăl meu se poate ocupa de asta.
Trebuie să facem ceva acum.
-O să-l păstrăm ca pe un secret. -Unde e Claire?
-Îmi pare atât de rău, Rose.
Rosie...
-Îți amintești de asta? O vrei?
-Las-o în pace! -Nu o poți avea!
O s-o iau cu mine.
-Claire, este ușa! Ușa e poarta! Sparge-o!
Sparge-o!
Tu! Vino încoace!
-Ajută-mă, Claire!
-Hunt, dă-mi pătura! -Atrage-l lângă ușă!
Ai grijă!
-Brandon! Vino încoace!
-Îngroapă asta.
Într-un loc uscat.
-Vă mulțumesc.